Інтертекстуальна гра в епічному тексті (на матеріалі української прози 20-х років ХХ ст.) - Жигун, С. (Питання літературознавства, 2009)
На ігрове начало феномена інтертекстуальності дослідники звертали увагу лише побіжно, проте ця тема видається дуже перспективною для дослідження модерністських творів, де функціонування інтертексту зумовлене комплексом прийомів, характерних для ігрової поетики. Інтертекстуальність як явище діалогу між текстами на початку XX ст. усвідомлюється як структурний елемент та художній прийом і стає засобом організації гри з читачем. Інтертекст змінює роль останнього, відтепер читач є співтворцем змісту художнього твору. Крім того, інтертекст формує інший спосіб читання, що руйнує лінійність тексту, адже кожне інтертекстуальне відсилання – місце для альтернативи: читати далі чи звернутись до тексту-першоджерела. Таким чином читач поводиться як гравець. Гравцем є і автор, що, крім гри з адресатом, грає і з іншими авторами, тому інтертексту притаманний і деякий характер змагальності.