Громадська та культурно-просвітницька діяльність викладачів університетів Наддніпрянської України у пореформений період - Пилипенко, О. (Сiверянський літопис, 2022)
У статті проаналізовано провідні передумови та чинники громадської та культурно-освітньої діяльності викладачів Київського, Харківського і Одеського університетів у др. пол. ХІХ – на поч. ХХ ст. Виокремлено такі провідні передумови цього виду діяльності професорів: історичні, географічні, демографічні, соціальні. Акцентовано значення такого виду діяльності професорсько-викладацького складу для населення міст, де були розташовані вищі навчальні заклади. Досліджено головні чинники, що визначали якісні й кількісні характеристики громадсько-просвітницької діяльності вчених у др. пол. ХІХ – на поч. ХХ ст.: соціально-політичні, соціально-економічні, соціокультурні. Доведено, що зазначені передумови та чинники справили неабиякий вплив на формування провідних тенденцій розвитку культурно-освітньої діяльності українських університетів у пореформений період. Виділено основні періоди громадської діяльності викладачів. Охарактеризовано окремі види громадсько-просвітницької діяльності. Простежено тенденції та зміст цієї діяльності в контексті проведення реформ і суспільно-економічного розвитку країни. Визначена культурно-освітня місія численних викладачів та випускників університетів: А. Краснова, В. Антоновича, В. Караваєва, М. Бунге, І. Мечнікова, О. Лазаревського, О. Потебні, М. Сумцова, М. Довнар-Запольського, В. Перетца, В. Іконникова, Д. Данилевського, Л. Ценьковського, І. Бецького, А. Анциферова, А. Шимкова, Л. Гіршмана, Є. Редіна, М. Борисяка, О. Алфьорова, М. Дашкевича та ін. На основі використання історико-педагогічної персоналістики як базового теоретичного підходу в науковому дослідженні розкрито культурницьку й організаційну місію цих видатних діячів. Зазначено, що др. пол. ХІХ – поч. ХХ ст. характеризувалися не стільки безпосередньо громадською діяльністю наукової інтелігенції, скільки впливом її ідей на культурно-освітнє середовище як в Україні, так і за кордоном. У результаті вивчення діяльності професорів Київського, Харківського, Одеського університетів визначено головні тенденції того часу: вплив вишів на культурне життя міст, регіонів, передавання міжпоколіннєвого досвіду, розширення напрямів знання (література, історія, природничо-математичні науки, хімія, біологія, мистецтво та інші). Зроблено висновок, що просвітницька діяльність педагогів поєднувалася з відповідною атмосферою, у якій перебувало суспільство, а отже, освічене середовище набувало синергетичних властивостей, характеризувалося продукуванням подальшого наукового й освітнього розвитку, взаємовпливу його суб’єктів.