Менська сотня у другій половині XVIII ст.: територія та природно-географічний потенціал - Казіміров, Д. (Сiверянський літопис, 2022)
Пропоноване дослідження має на меті простежити процеси колонізації на теренах Менської сотні у другій половині XVIII ст. та вплив природно-географічного фактору на господарську діяльність жителів населених пунктів. Методологічно стаття спирається на поєднання регіонального та мікроісторичного підходів. За допомогою історико-генетичного та історико-порівняльного методів проаналізовано зміни в адміністративному статусі населених пунктів, особливості їхнього розташування та можливості природних ресурсів навколишніх територій щодо ведення господарської діяльності. Наукова новизна дослідження пов’язана із залученням до наукового обігу інформації про географічні умови, наявність, розподіл земельних та інших природних ресурсів на території сотні, що міститься в матеріалах Генерального опису Лівобережної України 1765–1769 рр. та Опису Новгород-Сіверського намісництва 1781 р. Висновки. Автор простежив зміни у кількісному складі населених пунктів сотні, що відбулись у XVIII ст., зокрема, внаслідок зростання чисельності хуторів та еволюції характеру колонізації. Якщо в XVII cт. цей процес проходив у формі заселення порожніх територій, то у XVIII cт. акцент змістився на освоєння земель з метою ведення сільського господарства, промислів тощо. Безпосередній вплив на господарське життя сотні справляло її розташування фактично на межі Лісостепу та Полісся. Основна перевага для більшості жителів сотні полягала в її місцезнаходженні в межах Сосницького степка ‒ території з родючими чорноземами, придатними для вирощування зернових культур, городництва, садівництва тощо. Завдяки цьому Менська сотня стала одним із відомих осередків вирощування тютюну в регіоні. Водночас жителі північної частини сотні через нестачу родючих земель покривали свої потреби з продажу будівельного лісу, дров та виробів з дерева.