The Principle of mutual recognition in the Single European Market: National technical regulations and free movement of goods - Zdravkovic, Uros (Часопис Київського університету права, 2010)
Вільний рух товарів між державами-членами є фундаментальним принципом угоди, який знаходить своє вираження в забороні, визначеній у ст. 34 Угоди (перед Лісабонською Угодою, ст. 28) значної кількості обмежень щодо здійснення імпорту між державами-членами та всіх заходів, які мають еквівалентний характер імпорту. Між державами-членами можуть бути незаконно створенні перешкоди вільному руху товарів, компетентними органами держав-членів, при посиланні на відсутність гармонізації законодавства стосовно продуктів, які законно продаються у державах-членах, технічних правил, які встановлюють вимоги, яким мають відповідати вказані продукти. Взаємне визнання принципу, гарантує вільний рух товарів та послуг без необхідності гармонізації національного законодавства держав-членів. Товари, які законно виготовляються у державі-учасниці не можуть бути заборонені у продажі на території іншої держави-учасниці, навіть якщо вони виготовлені відповідно до інших технічних та якісних специфікацій, ніж тих, які передбачені в іншій державі-учасниці. єдиний виняток стосується загальних інтересів, а саме: здоров’я, захисту споживача чи навколишнього середовища, що є предметом жорсткого регулювання. Принцип взаємного визнання витікає з прецедентного права Суду Юстиції Європейських Співтовариств (ЄСЮ), і є одним із способів забезпечення вільного руху товарів на міжнародному ринку. Після майже тридцяти років з відомої справи Кассіса де Діжон ЄСЮ 1979 р., правовики ЄС вирішили визначити цей принцип в Правило, яке передбачає процедурні правила для національних адміністрацій у випадку, коли останні захочуть застосувати ці правила до продукту, який не відповідає загальним правилам гармонізації. Ключові слова: вільний рух товарів, гармонізація законодавства, взаємне визнання.