Дворянська опіка та її соціальні практики під час модернізаційних реформ (друга половина ХІХ — початок ХХ ст.) - Шандра, В.С. (Проблеми історії України ХІХ – початку ХХ ст., 2020)
У статті йдеться про дворянську станову установу — опіку, яка хоча й була заснована ще Катериною ІІ, проте небезуспішно проіснувала до 1917 р. Метою статті є розкриття й пояснення основних її функцій та з’ясування, як вплинули на її діяльність модернізаційні заходи держави другої половини ХІХ — початку ХХ ст. Методологія дослідження ґрунтується на загальних принципах науковості та історизму із використанням інструментарію соціологічних досліджень. Верховна влада наділила дворянську опіку як і саму корпорацію елементами станової самоврядності, серед яких виборний принцип формування кадрового складу, контроль корпорації через звітність за її діяльністю. Як і прийняття рішень повітовим дворянським зібранням та його участь у запровадженні опіки чи припинення її чинності. І основне — утримання установи власним коштом. Разом з тим опіка стала гнучким засобом державного контролю за становищем маєтностей привілейованого стану. Держава прагнула аби маєтки із втратою чи хворобою власника лишалися в родині і під контролем опіки та дворянської корпорації, матеріально забезпечуючи її членів, надаючи кошти на виховання і освіту молодих дворян, потенційних військових і державних управлінців. Вона активізувала дворянські зібрання аби дисциплінувати власників маєтків до продуктивного господарювання, щоб вони не розоряли господарств, не вдавалися до марнотратства, як і призупиняли жорстокість поміщиків щодо експлуатації селянства, адже воно продовжувало залишатися основним платником податків та невичерпним джерелом постачання солдат для армії. У другій половині ХІХ — початку ХХ ст. опіки активізувались, що пояснюється спробами використати їх для збереження маєтків у час переходу суспільства на ринкові відносини. Втрачаючи панівне становище, дворянство використало їх функціональні можливості для збереження станової ідентичності, захисту своїх маєтностей, а держава — для стягнення коштів у заборгованих власників, регламентуючи її діяльність для погашення позик.